На майка ми
ЧЕРВЕНИЯТ ИСТАНБУЛ
филм на Ферзан Йозпетек
Истанбул, 13 май 2016 г.
Добре дошли, г-н Орхан. - Добре заварил.
Г-н Дениз искаше да ви посрещне, но му изникна важна среща.
В такъв случай да бях отишъл първо в хотела.
Не, няма нужда. Г-н Дениз иска да ви види веднага. Заповядайте.
Г-н Орхан, моля настанете се удобно. Изчакайте тук.
Чувствайте се като у дома си. Желаете ли нещо за пиене - чай, кафе?
Не, благодаря.
Ти какво висиш тук? Хайде, по-живо! Казах ти да качиш това горе.
Внимавай!
Ако живееш в миналото, пропускаш настоящето.
Как ти се струва Истанбул? Същият ли е, както го остави?
Ами, добре е.
Уморен ли си? - Съвсем не.
Можем веднага да се заловим за работа. Имам много въпроси.
Главата ми направо прелива от въпроси. Хубаво е, че дойде.
Стаята ви е готова. - Няма нужда. Ще си отида в хотела.
Виж какво - защо не си вземеш душ и да се преоблечеш?
После пак ще поговорим, става ли? Добре дошъл.
Не шавай, че ще оплескам всичко.
Представи си лицето на госта си, когато се събуди сутринта.
Да види как всички мебели са били изнесени от къщата.
Знаеш ли какво трябва да направим?
Да му измъкнем леглото докато спи, а?
Сутринта ще се зачуди откъде му е дошло.
Само на теб може да ти хрумне да поканиш гости
вечерта преди да опразним къщата.
Мамо, сериозно - това притеснява ли те?
Един куп хора са минали през тая къща.
Всичко са виждали - кавги, скандали... Всъщност всичко, освен убийство.
Не ми харесва, че един непознат ще ни види как напускаме дома си.
Мамо, Орхан.
Добре дошли, г-н Орхан. - Добре заварил.
Моля, заповядайте. Седнете. - Благодаря.
Синът ми казва, че живеете в Лондон.
Да, от години съм там.
В Истанбул ли израснахте? - Да, в Каламъш.
Каламъш.
Старият Каламъш вече го няма.
Няма го вече старото "сладко спокойствие" и прочее. Така е.
И аз се чувствам като вас, г-н Орхан.
Като чужденец в собствената си държава.
Вече не излизам. Истанбул остана само в спомените.
Дениз винаги иска да е прав.
Бъдете мъдър и го оставете да си мисли, че той командва парада.
Че какво знае той за писането на книги? - Мамо!
Пиете кафето си с не много захар, нали? - Точно така.
Благодаря.
Ей, Орхан. Искам да ти кажа нещо.
Така...
Ще се запознаеш с някои персонажи от книгата. Истински хора.
Та като се запознаете, може да искаш да ги питаш разни работи, но...
Моля те, не ги питай нищо. Питай ме мен. Става ли?
Разбира се. Тук съм заради теб. Както кажеш, така ще е.
А и искам да сме сами.
Ти, аз и книгата. Тук ще работим по-продуктивно.
Утре ще те оставя в хотела. Какво ще кажеш?
Май предпочитам да съм в хотела.
Добре, както кажеш.
Имаш ли куче? - Не.
Защо питаш?
Казваш, че не искаш да те връзват.
Твоето каква порода е?
Улична. Томи.
Томи от книгата. Като кучето ти от детството.
Томи.
Винаги е бил Томи.
Невал? - Да.
Орхан.
Умираше си да се запознае с теб. - Така ли?
И защо сте примирали да се запознаем?
За да видя доколко точно ви е описал Дениз в книгата.
Каква книга си написал?
Като всички останали.
Харесва ми да смесвам действителност с измислица.
Знаеш колко обичам да украсявам нещата.
Явно никак не ти е било леко.
Е, как ме описва той? - О, боже!
Като най-добрата му приятелка.
Запознават се като съвсем млади.
Невал учи изящни изкуства, той - режисура.
Тя става реставратор, а той се мести в Европа.
Той жъне успехи по цял свят като режисьор, но двамата не губят връзка.
Пишат си хиляди писма. - Стига, де - не са хиляди!
Винаги прекарват почивките си заедно. В лятната вила.
Там става и забежката.
И това ли съм вкарал? - Забежка?
Сигурен ли си, че беше забежка?
Стига де, Невал. Може и да съм го написал.
Беше само за една нощ. В смисъл...
За мене това означаваше адски много.
Не е честно. Започвате с преднина 1 на 0.
Знаете почти всичко за мен.
А аз не знам почти нищо за вас.
Познавам Невал от книгата на Дениз, не вас.
Пък и авторите използват персонажите си, за да кажат по нещо и за себе си.
Дори и в детските книжки?
Дениз ми спомена за това - че редакторът му е щял да стане известен
с книга, която е написал като съвсем млад.
Идеята много му допадаше.
Само че каза, че след това не сте написали нищо друго.
Истина ли е или просто се е занасял?
И в Лондон ли партита са такива - скучни като това тук?
А всичките ли приятели на Дениз са такива?
Той всъщност няма приятели. Освен мен.
Всички хора, които виждате тук...
...са просто обожатели. - Или любовници.
Особено бивши любовници, убедени, че са незаменими.
Разбира се. Ти си единственият, който е незаменим.
Единственият човек, когото Дениз взема насериозно.
Единственият, от когото търпи критики.
Това не го ли споменава в книгата си? - Г-н Оуз.
Значи, сте се запознали с Орхан?
Г-н Оуз е нашият домакин. Освен това е и превъзходен писател.
Книгите му винаги се продават успешно. Трябва да ги прочетеш.
Т.е. ако се интересуваш от духа на времето. Чел ли нещо от него?
Името ми е познато, но не съм имал възможност.
Заповядайте.
Орхан? - Не, благодаря.
Добре.
Може ли чаша вода? - Веднага.
Всъщност сме се виждали и преди.
Лицето ви ми е познато.
Вероятно по-младата му версия с повече коса.
Сигурно сме се засичали на някое парти.
Преди да напуснете Турция.
Дълго ли ще останете тук?
Не, няма да е дълго. Докато приключа с книгата на Дениз.
Значи не искате да останете?
Явно ви се струваме неприятни.
Бих казал, че градът ме възприема като неприятен.
Истанбул е същинска уличница. На никого не отказва.
Да пием за завръщането ви. - Г-н Оуз, не пия вече.
Въздържател, а?
Никога не вярвам на хора, които нямат лоши навици.
Е? Какво да правим?
С книгата ли?
Двамата с теб имаме много общо.
Повече, отколкото предполагаш.
Само дето ти си някак различен.
Знаеш нещо, което аз винаги съм искал да знам.
Книгата ми, филмите ми - всичко, което правя...
Голям позор е.
Животът ми е един позор. Знаеш го, нали?
Сериозно ли го вярваш, за бога?
Знаеш кой си. И защо пишеш.
Освен това знаеш и коя е най-силната част от книгата ти.
И коя е тя, бога ми?
Погребението на Юсуф, както и всичко, свързано с него.
Майната ти!
Ритуалът по умиване на тялото му.
Смъртта му.
Според мен Юсуф е изключителен персонаж.
Обожавам го.
Казвам ти - той е най-яркият персонаж в книгата ти.
Няма две мнения по въпроса.
На теб кое най-много ти харесва в Юсуф?
Че е загубеняк? Това ли?
Според мен Юсуф е като нощна пеперуда, привлечена от пламък.
Ама че тъпотия! Страхотна глупост.
Така съм го описал. Ама той съвсем не е такъв.
Трябва да има поне зрънце истина в цялата работа.
Само дори ей толкова истина да имаше,
щях изцяло да променя живота на персонажите си.
Така съм го написал. Аз съм режисьорът.
Аз решавам кои са героите и как да се държат.
Ясно?
Ангелът, когото си представяш...
... понякога е същински дявол.
А понякога дяволът, когото си представяш...
...изведнъж се превръща в ангел.
Ясно ли ти е, приятел?
Орхан.
Животът...
Добро утро.
Али - по-големият брат на Дениз.
Приятно ми е, Орхан.
Е, г-н Орхан?
За какво пише брат ми в тая книга?
Спомени от детството. За любимите неща, за приятелите.
За семейството. Такива работи. - Страхотно!
Значи хубаво ни е изложил пред обществото.
Не говори много за вас, не се безпокойте.
Е, споменава ви в един-два параграфа. - Естествено.
Би ли написал как в действителност аз си стоях тук грижейки се за майка ни
докато той кръстосваше Лондон, Париж и Рим?
На Дениз му е лесно.
Плаща сметката, когато му изнася. Сякаш парите решават всичко.
Отвращава ме. - Да, но когато ги искаш за себе си,
тогава парите не те отвращават. Добро утро на всички.
Не си подхванал пак тая история, нали, скъпи?
Искам заем, мамо, това престъпление ли е?
Здравейте. Добро утро.
Добро утро. - Как сте, г-жо Сюрея?
Аз съм Зейнеп, асистентката на г-н Дениз.
Видяхме се на партито снощи. - А, да, спомням си.
Зейнеп, изпий едно кафе с нас. - Тук ли да седна?
Нося снимките, които г-н Дениз искаше за книгата.
Истанбул през '60-те и '70-те години.
Благодаря. - Г-н Дениз няма ли го?
Сигурно още спи.
Още? Ще го събудя, иначе ще се разсърди.
Стой си. Аз ще го събудя. - Добре. Ти го събуди.
Не че ми е поръчал да го направя. - Да, де, ама аз ще го отнеса после.
Г-н Орхан.
Искам да ви покажа работата си.
"Рибата в мен и жените под дървото на Юда"
Никога не съм завиждал на Дениз.
Но той има стабилни връзки. Можеше да ми помогне.
Какво щеше да му коства да включи моя картина в някой от филмите си?
Разбира се, оригиналите са друга работа.
Бих искал да ви направя портрет докато сте тук.
Погледнете към мен, моля.
Профилът ви ми напомня на личностите от 7-ми век.
Е, не точно, разбира се, но така бих ви изобразил аз.
Е, различни са.
Интересни. - Много се радвам, че ви допадат.
Г-н Дениз не е в стаята си. Телефонът му също е изключен.
Провери дали лодката е на кея.
Аз ще погледна в гаража. - Добре.
Новини от г-н Дениз? - Не, няма.
Звъняхте ли на приятелите му?
Клубове, барове - места, които често посещава, знам ли...
В полицията, по болници...
Не! Изобщо не ми е хрумвало подобно нещо, комисар Коломбо.
Какво има, Султан?
Искам да ви помоля за нещо.
Ще послъжете ли заради мен?
Като стигнем до острова и открием Дениз там,
ще му кажете ли, че идването тук е било ваша идея?
И че набързо трябва да приключите работа и да се върнете?
Аз няма какво да го увещавам. Може да направи сцена.
Добре.
Дениз.
Невал, никога не ще се разделим.
Сбогуват се само онези, обичащи с очи; обичащите от сърце никога не се разделят.
Дениз е написал това в книгата си.
Разбира се, говори и за Юсуф.
За онова лято.
За две деца, които невинно откриват любовта.
Дениз си е такъв. Когато иска някого...
Прегръща го или го отблъсква.
РАЗМИСЛИ ЗА СМЪРТТА.
ПРЕДОТВРАТЕНО КЛАНЕ.
Изгубих всички, а никой не изгуби мен,
защото никой не ме притежаваше
и аз никому не принадлежах.
Дениз прави така, когато пише филмите си.
Събира всичкия наличен материал.
Явно е тежък филм.
Толкова нещастен ли е Дениз?
А не сме ли всички такива?
Добър вечер. Извинете, че закъснях.
Добре дошли. - Добре заварил.
Нищо не открихте, нали?
За съжаление, не. - Моля, седнете.
Това е мястото на Дениз. - Дениз седи там.
Г-н Орхан, седнете там, накрая.
Нека ви представя скъпите ни семейни приятели.
Бетюл и Гюзин. - Прословутите лели. Много ми е приятно.
Той работи с Дениз. По книгата му.
Културен и интелигентен човек. - Поздравления.
Благодарение на Дениз знам много за вас.
Надявам се - не само хубави работи?
Ами, в книгата си...
...Дениз описва къщата си пълна с жени. Един вид харем.
Изиграли сте важна роля в първите 10 години откакто го няма баща му.
Дениз сега книга ли пише? Това момче е ненаситно.
Нищо не го задоволява. - Нищо не е достатъчно за Дениз.
Г-жо Бетюл, Дениз е особено привързан към вас.
Разбира се, че е.
Купувах му сладолед от сладкарница "Байлан" всяка седмица.
А ако там срещнеше някой хубавец,
пращаше момчето вкъщи с такси.
Е, поне мъжете ги карах един по един. Сюрея, помниш ли тримата младежи...
Дето един ден блъскаха по вратата, за да видят Гюзин?
Ама че клевета! Кажи го пак и ще те осъдя!
Много се уплаших! Сюрея те изхвърли от къщата, помниш ли?
Вие кой сте?
Изобщо не си се променила, Сюрея.
Винаги си посрещала непознати в дома си.
Как спиш нощем? Ами ако е сериен убиец? Или ако те удуши?
Приличам ли ви на сериен убиец?
Тогава какво ще кажете да останете с нас тази нощ?
Така ще видим кой сте в действителност.
Никой не е такъв, какъвто изглежда.
Нима съседите на серийните убийци не казват:
"Кой да си помисли? Беше такъв почтен човек."
Идвате тук една вечер, а на сутринта Дениз е изчезнал.
Чудно съвпадение, а?
Истина е. Появихте се и Дениз изчезна.
Какво намеквате?
Нямам нищо общо с изчезването на Дениз.
Значи, знаете, че Дениз е изчезнал.
Дами и господа, всичко е ясно като бял ден.
Не познаваме господина, но не може да се отрече, че е хубавец.
Познавам Дениз като петте си пръста. Наговорили са се.
Явно си имат тайно местенце.
Кой да ти гарантира, че и преди не са го правили?
Наговорихте ли се, а? Съучастник ли сте?
Какви игрички играете с Дениз?
Сериозно ли ме питате?
Вижте, дойдох тук само по работа.
Да, ако член на семейството изчезне,
сигурно не е приятно някакъв непознат да се мотае наоколо.
Но не аз настоявах да остана тук.
Съжалявам. Моля да ме извините. Добър апетит. Лека вечер.
Не се обиждайте. Имаме право да сме подозрителни.
Г-н Орхан, само се шегувахме. Не разбрахте ли?
Моля ви, седнете. Заради мен.
Стига, Орхан, сигурно ще се появи всеки момент.
Трябваше да си тръгна още снощи. Не знам защо още съм тук.
От казаното дотук, звучи като забавно място - майката, лелите...
Ако обичаш, Сара, разясни ми думата "забавно".
Добре, ами ако той се върне, когато ти вече си си заминал?
В такъв случай Дениз Сойсал ще се наложи лично да дойде до Лондон.
Ами добре.
Един момент.
Г-жо Сибел, нямате ли навика да чукате? Толкова ли е спешно?
Да, спешно е.
Сара, трябва да затварям. - Добре, звънни ми, когато ти е удобно.
Разбира се, но не знам кога ще е.
Моля? - Съобщихме, че г-н Дениз е изчезнал.
За да не се разчуе по медиите, г-жа Сюрея се свърза със свой контакт в полицията.
Знаете, г-н Дениз все пак е известен.
Медиите ще се нахвърлят като лешояди.
Нас тук ще ни разпитат. Вие обаче трябва да идете в участъка.
Казах им всичко, което казахте вие.
Казвам ви го, за да сме единни и да не давате противоречиви показания.
И защо да го правя? - Ами...
При полицейските работи никога не се знае.
Пихме много оная нощ. - Г-н Орхан.
Говорете по-силно.
Пихме много оная нощ.
Затова не знам. В смисъл, не помня много.
Нали знаете, когато пийнете повечко...
Не, не знам. Не пия.
Как ви се отразява прекомерното пиене, г-н Орхан?
Какво се случва? Помните ли какво става? Или изпадате в несвяст?
Вършите ли неща, за които съжалявате впоследствие?
Не, нищо подобно. Но не знам...
Оная нощ ми е като в мъгла.
Не бях пил от доста време. Напълно бях спрял алкохола.
Оная нощ пих отново за пръв път. Сигурно затова нищо не помня.
Явно съм заспал насред градината.
Г-н Дениз не ви ли събуди?
Как така ви е оставил да спите отвън?
Мисля, че ме повика по име един-два пъти.
Моля? - Повика ме един-два пъти, но...
Не знам. Голяма каша ми е. Може и да ми се е присънило.
Сигурен ли сте, че ми казвахте всичко, г-н Орхан?
Казах ви всичко, което си спомням.
Халис.
Кажете? - Как беше рибният ресторант?
Страхотен! - Винаги слушай шефа си.
Както се казва - голяма риба за голям шеф.
Добре, уреди една вечеря там със Селда.
Както кажете.
Какво става? - Мислех, че сме приключили.
Седни.
Сядай.
Предлагам да се навъртате наоколо в следващите няколко дни.
Искам да се върна в Лондон.
За момента ще е по-добре да не го правите.
Вижте, дойдох тук, за да работя с г-н Дениз...
...а него го няма.
Не виждам защо да оставам, при положение, че не мога да работя.
Закъде бързате, г-н Орхан?
Защо толкова бързо искате да напуснете страната?
Обвинявате ли ме в нещо? - Не.
Вие обаче сте последният човек, който е видял г-н Дениз.
Това ви прави ключов свидетел. Помислете внимателно за онази нощ.
Понякога и една дума разкрива следа.
Или пък изречение. Опитайте да се сетите.
Може би ще се видим пак след няколко дни?
Ще ми върнете ли личната карта?
Заповядайте.
Ще предадете ли напред за един билет?
Един билет, ако обичате.
Господине, ще предадете ли напред за един билет?
Един билет.
Може ли да сляза тук?
Един сандвич с риба.
Лесно ли намерихте мястото? - Разбира се, без проблем.
Какво ви питаха в полицията?
Какво сме правили с Дениз оная нощ.
Като последния човек, видял Дениз, ми казаха, че съм ключов свидетел.
Само дето не мисля, че беше така. В просъница чух как Дениз ме вика.
С него имаше друг човек. - Кой?
Нямам представа. Само видях с какво е облечен.
Е, казахте ли това в полицията?
Аха. Казах, че сигурно ми се е присънило.
Осъзнах, че не е било сън, едва когато видях същия човек след разпита.
После го проследих. - Какъв беше?
С моя ръст, на около 40, кестенява коса, слаб.
Имаше дълга коса. И неравномерна брада.
Юсуф. - Остри, пронизващи очи...
Юсуф ли? - Аха.
Но нали Юсуф е мъртъв. Дениз така е написал в книгата си.
Чудесно! Юсуф направо ще откачи като разбере.
Възможно ли е да е сторил нещо на Дениз?
Юсуф е опасен само за себе си.
Къде е той?
Къде е Дениз? - Че защо да ти казвам?
Значи знаеш къде е!
Какво каза на полицаите?
Теб какво те засяга?
Добре, защо дойде да се видите с Дениз оная нощ?
Юсуф, моля те, кажи нещо. Защо дойде оная нощ?
Заради теб.
Като изненада. Той каза, че ще се смаеш като ме видиш.
Смееше се като идиот. После се скарахме и аз се ометох.
Значи го е планирал.
В книгата си Дениз пише, че си умрял. - И аз така си помислих.
Явно е искал да види изражението ми, когато те видя.
Е, как съм умрял?
Самоубил си се. Или поне така се подразбира.
Значи дори е решил как следва да умра.
И защо съм се самоубил?
Не казва.
Но те описва хубаво.
Много прочувствено, много истински.
Естествено!
Ако иска да е автентичен, Дениз просто трябва да лъже.
Какво друго казва?
Говори предимно за детството ти.
Значи Дениз е приклещен в спомените от онези дни?
Нима с всички ни не е така?
Ще ми се да не бях идвал оная нощ.
Или по-скоро да не го бях оставял.
Ще ми се, ще ми се...
Поне да не бяхме плували заедно или да не бяхме се прегръщали.
Ще ми се изобщо да не бях срещал Дениз.
Не искам, прибери си го.
Ще ти стане по-добре. - Прибери си го.
Бях по-зле от теб. Хайде, ставай.
Браво! Значи си успял да си върнеш живота?
И си се оправил, а?
И докъде те докара това? А? Успя ли да забравиш колата?
Или още си там? В колата.
Къде си хукнал? Страх ли те е от живите?
Зомби!
Не знам какво ви е казал или направил.
Моля ви обаче да не се сърдите на Юсуф.
Ако го бяхте опознали...
Ако можехте...
Какво ви е казвал Дениз за мен?
Защо?
Няма значение.
Задръжте я. Това е част от книгата, по която работите.
"Невал, ние никога не ще..."
Значи ви е написал тези думи на картичка, която ви е пратил от Рим?
Когато обичаш някого...
...иска ти се и той да те обича по същия начин.
Представяш си, че чувствата ви са взаимни.
Само дето истината е коренно различна.
Така и няма да разбереш какво се случва в сърцето на тоя човек.
И никога не е...
...същото като това, което се случва в твоето сърце.
Виждате ли онзи магазин там?
Часовникарското ателие?
Беше дюкянът на баща ми.
Цялото си детство прекарах там. - Сериозно? А сега кой е собственикът?
Да идем и да се престорим, че гледаме часовниците.
Искате ли? Няма ли да е хубаво?
Може би друг път.
Невал Барлас.
Извинявайте.
Извинявам се на всички ви. Имах кошмар.
Дано не ви се присънва често.
Иначе ще срутите къщата връз главите ни.
Мамо, ако няма с какво да помогна, ще си лягам.
Лека нощ. Тръгвай.
Лека нощ. Сладки сънища.
Султан, утре може да разчистиш тук.
Сладки сънища, г-н Орхан.
Хайде.
Добре сте, нали? Лека нощ.
Лека нощ, г-жо Сюрея.
Макар Дениз вече да е зрял мъж, още не мога да заспя, ако не се е прибрал.
Слушам го как се качва по стълбите, минава по коридора и отваря вратата ми.
Преструвам се на заспала. Той знае, че е така, но също се преструва.
Ляга лекичко до мен.
Понякога заспиваме така.
Откакто се е родил, постоянно искам да го защитавам.
Странно усещане е.
Постоянна болка.
Не знам каква е вашата история...
...ала познавам болката.
Болката или отчуждава хората, или ги обединява.
Дениз познава хората по болката им.
Осъзнаваше, че помежду ви има връзка.
Дениз си избира хората.
Винаги го е правил.
Открили са труп в Босфора.
Утре ще се установява кой е.
Бих искала и вие да дойдете.
Сюрея Сойсал.
Мамо, ще дойда и аз.
В такива моменти съжалявам, че отказах цигарите.
Али Карабулут.
Сине!
Добре дошъл! - Добре заварил.
Много бързо си се качил по стълбите.
Не исках цветята да увехнат.
Не беше нужно.
Благодаря. Прекрасни са. Също като теб.
Не, аз съм си каквато съм.
Чувствай се като у дома си. Ей сега се връщам.
Апартаментът ти е чудесен. - Благодаря.
Гледката също е невероятна.
Искам обаче да те предупредя - не очаквай засукана вечеря като у Сюрея.
Ароматът от кухнята не е лош.
Всъщност у Сюрея готви Султан, но Сибел обира лаврите.
Здравейте, добре дошли.
Аз съм Йомер, съпругът на Невал. Добре дошли.
Приятно ми е да се запознаем. - И на мен.
Моля, заповядайте - седнете.
Извинявай, Орхан. Не ви представих. Йомер - съпругът ми.
Попаднах на книгата ви преди година. Благодарение на Дениз.
И наистина много ми хареса.
Предлагате на читателя съвременен поглед на приказния фолклор.
Първо Невал прочете книгата. После настоя и аз да я прочета.
И се оказа права.
Не ми каза, че си прочела книгата ми.
Не съм ли? Явно съм забравила.
Книгата действително е прекрасна.
Ще ми се да бях свободен като автор и необвързан с никакви норми.
Ние, архитектите, се зариваме в разни безкрайни числа и формули.
Искрено ви завиждам.
Няма за какво да ми завиждате.
Отказах се от писането преди много време.
Сериозно ли говорите?
Защо?
Ще сервирам десерта. - Не. Моля те.
Аз ще го сервирам.
Онзи ден на ферибота...
...докато си седяхме тихичко...
...на палубата...
..чувах как дишаш.
Рамото ти едва докосваше моето.
Докато вървяхме към колата...
...първата вечер...
...когато те видях за пръв път...
Не съм си представяла, че ще е така.
После на другия ден...
...така внезапно...
Не знам как се случи...
Дори не бих си го и помислила...
Можеше да си любимият, когото съм търсила цял живот.
Ала няма да бъдеш.
Няма да се случи. Просто исках да знаеш.
Невал, миличка...
Отново си направила нещо изумително.
Всичко, до което се докоснеш, става перфектно.
Какво има? Забравихте ли нещо?
Преди години, когато бях много млад, бях семеен, със син.
Тогава написах оная невероятна книга, която споменахте на вечеря.
Зюмрют и аз се чувствахме много силни, отворени към всичко.
После се случи нещо ужасно.
Извинете. Дори да го произнеса е толкова болезнено.
Не можехме да останем в Истанбул след това.
Зюмрют замина за Нова Зеландия. Семейството й помогна.
Аз пък заминах за Лондон.
Изключих всичките си емоции. Забраних си да копнея за любов и страст.
Мислех, че винаги ще е така.
Когато обаче се върнах в Истанбул след толкова години...
Откакто се върнах в Истанбул...
Откакто за пръв път видях Невал, усетих как едно чувство се пробужда отново.
Бях забравил, че съществува.
Ужасно съжалявам. Сигурно сбърках като ви казах това.
Моля ви обаче да ме разберете. Това означава толкова много за мен.
Исках да го изкарам от себе си. Извинете ме.
Много съжалявам. - Почакайте, моля ви. Почакайте.
Няма за какво да се извинявате.
Същото нещо се случи и на мен.
И аз се влюбих в Невал от пръв поглед.
В това отношение сме равни.
Има обаче една съществена разлика.
Аз пръв видях Невал.
За бога, ела.
Помисли и за братчето ни.
Какво каза?
Къщата напълно съсипана ли е?
Но децата са добре, нали?
Откакто Дениз беше съвсем малък, съпругът ми нищо не му прощаваше.
Заключваше детето тук часове наред.
И така много пъти.
Можеше да вляза при него.
Можеше да счупя прозореца и да го измъкна, но не го направих.
Йълмаз вярваше, че Дениз може да се промени.
Колкото повече го наказваше обаче, толкова по-опак ставаше Дениз.
Ключът към стаята на Дениз. Задръжте го.
Може би там ще откриете нещо, което да ни отведе при него.
Аса! Медалите на Ходжа, големият сребърен поднос, самоварът.
Аз ги взех, ясно? Аз бях.
Това са музейни експонати. Нямаш право да ги държиш у дома.
Значи затова ги продаде за без пари на антикваря?
Ами бижутата на мама?
Занесох ги на базара да ги оценят.
Г-жа Сюрея ме помоли да го направя.
Ако беше помолила мен, щях да им взема много по-добри пари.
Отдавна вече щеше да си ги прахосал. - О, я стига!
Така поне щяха да останат в семейството, а не при някой натрапник.
Искаш да кажеш - човек, служил ви цял живот?
Къде е благодарността? - Приказки! Ами...
Ами сервиза "Лимож"?
Наложи се да го продам на части. - Останали са 12 от общо 64 части.
Щяха да се изпочупят иначе. - Ама че лъжи!
Стига толкова! Тихо!
Бижута, картини... С какво не можеш да се разделиш?
Я се погледни - вещоман! Сякаш има къде да трупаме всичко това.
Майко, разполагаме с 240 кв. метра!
"Успех за приказната книга на талантливия писател Орхан Шахин"
"Творбата му обещава едно вълнуващо пътуване"
"Забравено дете умира в автомобил"
"Бебе умира, забравено в кола часове наред"
"Момче умира, след като пияната му майка го зарязва в кола"
"Алкохолната зависимост на Орхан Шахин и съпругата му Зюмрют убива сина им"
"СЪДБИ, СЪСИПАНИ ОТ АЛКОХОЛ"
"ЗЮМРЮТ ШАХИН БЯГА В ЧУЖБИНА"
"ОРХАН ШАХИН СЕ МЕСТИ В ЛОНДОН"
"ТРАГИЧНАТА КОНЧИНА НА МАЛКИЯ КЕМАЛ"
Мога да сложа пружина от друг часовник.
Трябва обаче да остане тук. - Добре.
Не се тревожете. Ще се грижа за него.
Ще ви се обадя веднага щом е готов. - Благодаря.
Довиждане.
Променило се е до неузнаваемост. Един куп магазини отвориха оттогава.
Съседът искаше да разпродам всичко.
Искаше да разшири своя магазин. Казах му: "Брат ми не е тук."
"Не мога да реша без него". - Да го беше продала, щом си искала.
Магазинът е твой. Толкова много си вложила в него.
Не, използвах те като извинение.
Ако исках, щях да го продам без да те питам.
Колкото по-настоятелни стават, толкова повече се втвърдявам.
Лоша работа! Горкият Едем си ме знае каква съм.
Как е той? Как върви?
Разделихме се. Преди две години.
Съжалявам. - А аз - не.
Накрая не можехме да се понасяме.
Много трудно е да се поддържа брак след като децата пораснат.
Ако ще постоянно да пътувате
или да си правите романтични вечери всеки ден.
В един момент осъзнавам, че срещу мен седи старец.
А той пък гледа на среща си един остарял Орхан.
Всичките ти вещи са в склада. Знаеш, че са там, нали?
Само не казвай, че ти трябва нещо. Пълна бъркотия е. Нищо няма да намеря.
Орхан.
Написах ти един тон писма. Не ми отговори и на едно.
Поне картичка да ми бе пратил.
Или празен лист.
Ти просто изчезна.
Буквално се изпари.
Татко почина.
После мама се разболя.
През цялото време бях сама.
Знаеш ли за какво се притесняваше мама?
Че ще си гузен заради нея. Представи си само!
Не искаше да изпитваш угризения, че не си бил до нея, когато се разболя.
Знаеш ли колко пъти ме караше да се закълна...
...да не ти казвам нищо?
Но тя си беше такава. Изумително!
Хората така клюкареха и злословеха по теб.
И то си беше естествено.
Лесно ти беше да избягаш в Англия.
Така е. Бягството обаче не ми помогна.
Минаха 11 години откакто почина Исмаил. - Нищо не можеше да направиш.
Бихте ли понесли да не видите детето си и един ден?
Аз не съм виждал своето от 11 години. Планини, скали, птици, чуйте плача ми!
Искам си детето! Искам си го!
Сметката, ако обичате? - Разбира се.
Да оправим сметката на осма маса.
И един чай, моля. - Разбира се. Веднага.
Може ли за момент?
Ако живееш в миналото, пропускаш настоящето.
Йомер, не можах да те изчакам. Наложи се спешно да тръгна от партито.
Не, няма нужда. Забавлявай се.
Добре, ще ти обясня всичко по-късно.
Дочуване.
Всичко ли си взе, Султан? Пуловер, яке, жилетка, бельо?
Да, всичко, г-жо Сюрея. Ох, пуловерът е паднал!
Съжалявам, че ви притеснявам така, посред нощ...
Сама обаче нямаше да се оправя.
Сега нямаме време, мила.
Тръгвай веднага с г-жа Невал.
Не разбирам какво става, но да дойда ли с вас?
Благодаря, няма нужда. - Напротив, има!
Ало, пристигна ли?
Стой там. Сега идваме.
Добре.
Миличка!
Султан. Берфин, Рожда.
Да се грижите за леля си.
Виж - синът на Рамазан. Леля ти е тук.
Ще ми обясниш ли какво става?
Това е брат й.
Къщата им е била разрушена.
Престрелки и прочее. С други думи...
...останали са на улицата.
Дошли са тук при роднина.
Да имат покрив над главите си.
Той каза: "Не идвайте насам." Тъй че сега отиваме в Бурса.
Отиваме у Зилан. Звъннах й, очаква ни.
Султан, къде отиваме?
Съжалявам. Може ли да идем на автобусната спирка?
Няма къде тук да останат. Имаме една роднина в Бурса.
Натам сме тръгнали.
Добре. - Благодаря. Благодаря ви.
Моля. - Бог да ви благослови.
Най-велик е нашият войник!
Автобусът ви тръгва след малко.
Много ви благодаря. Наистина. - Моля, няма за какво.
Те се чудеха... ...какво ли става в дома на ходжата.
Всички се шашнаха, когато той не отвори вратата.
Надявам се, че не ви безпокоя.
Разбира се, че не. Заповядайте. - Не ставайте.
Дениз държи кутия цигари тук някъде.
Тайните му запаси.
Искате ли една?
Никаква воля!
Дойде време да напуснем тая къща.
Така или иначе утре щях да ида на хотел.
Няма да изпразня тази стая докато Дениз не се прибере.
Останете тук.
Добре. Разбира се, че ще остана.
Йълмаз не го искаше.
Ядосваше се, когато лае.
Един ден го изхвърли. Повече не видяхме Томи.
Дениз обаче не спря да го чака.
Чакаше го.
Прекрасно.
А и режисьорът е така интригуващ.
Червената вила, която изниква изпод небето...
...и почти те плаши първоначално.
И бездомникът, който се тревожи единствено за амбалажната си хартия.
Всичко красиво у Истанбул, цялата меланхолия, лъхаща от него...
Онова неописуемо, завоалирано качество...
Всичко това го има в ръкописа ти.
Ще стане страхотен роман, нали знаеш?
Обаче виж - има нещо много по-важно от това.
Не си тръгвай повече.
Поканих ви тук, за да ви споделя решението си.
Премислих всичко и не можах да намеря друго решение.
Ще довърша книгата на Дениз. Говорих с него за книгата.
Знам точно какво иска той.
Престани да говориш така, сякаш Дениз няма да се върне.
Знаеш ли нещо, което премълчаваш? - Събуди се, Юсуф.
Дениз никога повече няма да се върне.
Какво знаеш? Какви ги дрънкаш?
Точно пък ти не ми се прави на невинна, Невал.
Не по-зле от мен знаеш, че Дениз е мъртъв.
И тримата го знаете. Онова, което не знаем е...
...дали е било инцидент или самоубийство. - Не говори глупости.
Дениз никога не би се самоубил. - А може би някой така е решил...
Факт е, че напусна сцената. - Задник такъв!
Кой би искал да убие Дениз? - Ти ми кажи.
Кой го снабдяваше?
Хайде, нека чуем всички. - Майната ти!
Кажи, де. Кой забърка Дениз с боклуците?
Можеш само да бягаш, наркоманче. Нека чуем, г-н Юсуф.
Я си виж физиономията! Шмръкна преди да дойдеш, нали?
Сигурно и в банята ми си го правил. Ти си едно нищо, Юсуф. Нищо!
Не знам какво виждаше Дениз в теб.
Сигурно е робувал на чувството си за жалост.
Защо още ме следиш?
Ти си му най-близкият човек. - Какво знаеш ти за нас?
Онова, което Дениз описва в книгата си.
Детството ви.
Научихме много заедно.
Как да...
Как да се докосваме, да се галим.
Кое е вредно и доколко е вредно.
Някога опитвал ли си се да преплуваш Босфора?
Дори не съм си го и помислял.
Босфорът бе единствената ми победа срещу него.
Като малки го карах да се състезаваме с плуване през Босфора.
Той се опита. След 5 метра обаче се уплаши и се върна.
Аз го преплувах много пъти.
Не е лесно. Тежко е.
Опасно е.
Но и изумително.
Да идеш до сърцето на града, да бъдеш част от него.
От Истанбул. Да бъдеш част от Истанбул.
Той ме чакаше на брега.
Знаеше, че никога няма да се справи.
Милият ми. Момчето ми.
Нашият Юсуф си отиде. Постоянно говореше за теб.
Споменаваше те при всеки повод.
Дениз, Дениз...
Постоянно говореше за теб.
Г-жо Сюрея, колата ни чака.
Довиждане, Орхан.
Г-н Орхан, не искам да нахалствам,
но не забравяйте да затворите добре вратите и прозорците.
Мразя те.
Представа нямаш...
...колко те мразя, Юсуф...
Както винаги, погрешно ме разбра.
...мислиш, че те използвам.
Орхан? - Здравей. Как си?
Безпокоя ли те? - Не, няма проблем.
Намерих писмо, което Дениз е написал до Юсуф на лаптопа си.
Явно го е написал точно преди да изчезне оная нощ.
Потресен съм. Исках да го споделя с теб.
Добре, прочети ми го. - Не. Не мога по телефона.
Може ли да се видим?
Къде си? - Орхан, не мога да дойда.
Извинявай, трябваше да те предупредя, но не можах.
Опитах. Тръгнах. После обаче се върнах.
Ще дойда, където и да си.
Почти стигнах до вкъщи.
Къде си, Невал? - Какво е написал Дениз?
Невал, къде си? - Казах ти. Почти съм си у дома.
Стой където си, чуваш ли? Връзката прекъсва.
Не те чувам добре. - Добре. Спрях.
Какво е написал?
Писмото започва така: "Мразя те."
"Представа нямаш колко те мразя, Юсуф."
"Както винаги, погрешно ме разбра."
"Липсваш ми, а ти мислиш, че те използвам."
"Мислех, че това да те обичам ме противопоставя на целия свят..."
"...а всъщност само ти си бил срещу мен."
"Мислиш, че си бил изоставен."
"Именно ти обаче не се предаде на любовта".
"Любов".
"Не ме е страх от тая дума. А теб?"
"Защо казваш, че мразиш и себе си, и мен?"
"Защо трябва да се самонаказваме, само защото други са ни наказвали?"
"Нужно ни е само едно, а именно - мъничко кураж."
"Мисля, че аз го имам."
"Не ме е страх от теб. Ще посрещна предизвикателството ти. Готов съм."
"А ти?"
Съжалявам, че не можах да дойда, Невал.
Исках да те видя.
Томи.
Винаги е бил Томи.
Превод от английски: n.Eva.Iva
ЧЕРВЕНИЯТ ИСТАНБУЛ
Режисьор: Ферзан Йозпетек
Халит Ергенч
Туба Бюйюкстюн
Неджат Ишлер Мехмет Гюнсюр
Чидем Селишик Онат Зерин Текиндор
Сера Йълмаз Реха Йозджан